EN ORIGINAL COMEDY-SPECIAL FRA NETFLIX
SOLGT UT I KVELD
Hva skjer, New York?
Ja!
Fantastisk. Takk for at dere kom hit.
Vi skal ha det gøy i kveld.
Velkommen hit, folkens.
Dette er oss. Kan jeg få si at
jeg har drømt om dette siden jeg begynte med stand-up,
å ha et show i New York.
Og nå skjer det.
Nå skjer det. New York.
Ja! New York!
Jeg går hit bort!
Det var alt jeg trodde New York var før jeg kom.
Trodde det var en by med folk som nesten ble overkjørt.
Alle gikk ut i gaten, det kommer en taxi, slår i panseret,
"Jeg går her!
Hva feiler det deg?
Vil du ha kaffe?"
Jeg skjønte det ikke en gang.
Jeg visste bare at en dag skulle jeg til New York.
Og jeg ville også nesten bli påkjørt av en bil.
Jeg hadde en drøm, så jeg dro. Det er vanskeligere enn det ser ut.
Det ser lett ut på film.
Du løper ut, bilen treffer deg nesten,
du sier sånn: "Hei!" Slår i panseret og fortsetter.
Men det er ikke lett. Du må ha timing.
Kun timing. Du må være presis.
Du må gå akkurat samtidig som taxien er der,
den stopper, og du kan slå i panseret.
Hvis du ikke tør og blir for sen, er bilen borte.
Bortkastet tid for alle.
Du ser bare ut som en galning. Og du sier:
"Jeg går her!"
Hvis du kommer samtidig som bilen,
så blir du påkjørt. Meningsløst.
Som om:
"Hei, han gikk jo her.
Hva feiler det deg?"
Det verste er når du går ut for tidlig.
Det er pinlig for alle involverte.
Du går ut, bilen stopper, men du rekker ikke frem til panseret.
Da blir det sånn: "Hei!
Kom hit.
Nei. Nærmere, er du snill.
Jeg skal si deg en hemmelighet. Kom hit.
Nei, jeg er fra Afrika. Jeg har en drøm. Kom nærmere. Jeg bare...
Jeg vil bare at du...
Jeg går bort hit."
Jeg elsker byen. Kødder dere? New York!
Jeg drømte om å komme hit.
Med en gang jeg kom, tenkte jeg: "Endelig!"
Det er en energi i byen som bare finnes i New York.
New York, New York!
Elsker den, alt ved den.
Vet dere hva som fascinerer meg ved New York?
Det er hvordan folk stoler på trafikklysene.
Jeg har aldri sett noe liknende.
Dere må huske at jeg er fra et afrikansk land.
Og vi har trafikklys i hele Afrika.
Men vi bruker dem ikke.
Skjønner?
De er liksom ikke kommandoer, men mer som forslag.
Det er ikke "Stopp!" Det er "Stopp?"
Man kan tro at en afrikaner reiste rundt i verden,
så at andre hadde trafikklys, og bare tok dem med hjem,
uten å vite hva de var til. Han sa bare:
"Dere. Vi må få tak i trafikklys."
Folk spurte hvorfor.
"De er til kryssene. De skaper stemning."
Men ingen visste hva de var til.
Vi bryr oss ikke om lysene, og vi stoler ikke på dem heller.
Men i New York... Jeg har aldri sett folk som stoler på lysene før.
Jeg gikk på gaten en dag.
Gikk ved siden av en mann. Glemmer det aldri.
Vi sto på fortauet, og lysene skiftet i vår favør.
Jeg så til siden, og en lastebil
kom dundrende nedover veien.
Jeg så på lastebilen. Så snart lyset skiftet,
tråkket fyren ved siden av meg ut i gaten.
Instinktivt ville jeg beskytte ham.
"Det er en lastebil der."
Han sa: "Det er greit. Vi har lyset."
"Han har en lastebil.
I stein-saks-papir-verden, taper du."
Men han stolte på systemet.
Han sa: "Det går bra. Vi har lyset, kom igjen."
Så gikk han. Ikke bare gikk,
men stirret sjåføren i senk mens han krysset.
Bare så på ham, og bare: "Jeg har lyset. Du vet at jeg har lyset."
Jeg løp bak ham, unnskyldende.
"Unnskyld, jeg visste det ikke. Ok.
Jeg ville stoppet... Jeg har aldri gjort noe sånt før."
Jeg gikk sammen med ham i 12 kvartaler.
Og la meg si at jeg aldri har inngitt
tillit til et annet menneske,
slik jeg gjorde med ham.
Jeg begynte den dagen...
med å tenke og grube før jeg gikk ut.
Og etter noen kvartaler med ham,
begynte jeg å tro.
Og etter åtte kvartaler, var det den eneste måte å leve på.
Telefonen i hånden. Tvitret og tekstet.
Jeg spilte ikke spill. Jeg så ned, så opp.
Lysene skiftet, jeg gikk ut.
Jeg brød meg ikke om lastebiler eller tog som kunne komme mot meg. Jeg var ute!
Jeg innså at om du har en hvit mann med deg i USA,
kan du gjøre som du vil.
Du kjører bare på.
Det har vært en så spennende tid.
Jeg kunne ikke valgt en bedre tid å komme og bo i USA på.
For en spennende tid.
Jeg er overrasket over, med hensyn til alt som skjer,
at ikke alt har brent ned.
Jeg har vært i USA, til og fra, på besøk i nesten ti år.
Og...
det som er bra med å reise til og fra,
er at jeg får oppleve USA i stillbilder.
Jeg følte det folk følte.
Jeg skjønte litt av hva befolkningen gjennomgikk.
Og...
Jeg glemmer ikke hvordan hver gang jeg kom hit...
Noe av det jeg la merke til,
var hvordan svarte amerikanere hadde det ganske tøft.
Jeg husker første gang jeg var her.
Jeg var på vestkysten, og jeg traff en ung afrikansk amerikaner i Compton.
Og vi var på en komedieklubb.
En fyr så på meg og sa:
"Hei, Trevor."
Er du han fra Afrika, eller?"
Jeg sa: "Ja, jeg er en av dem, ja."
Han sa: "Yo, mann.
Jeg kan ikke fronte, B. Det er en ære å møte deg, mann.
Jeg har alltid villet møte noen fra Afrika.
Du er en OG, mann. Du er en OG."
"Takk." sa jeg, og han sa: "Ja, mann.
Vet du hvor tøft det er her for svarte menn?
Jeg kan ikke fronte, mann. Du får ingen jobber, mann.
Purken er etter deg hele tiden, mann.
Jeg skal til Afrika, jeg også.
Jeg drar til Afrika med deg, mann. Jeg drar sammen med deg, B."
Og jeg sa: "Ja, kjøp deg en billett så stikker vi.
Kom igjen."
Vi fikk nær kontakt den dagen. Og jeg følte noe.
Spoler fremover, noen år senere.
Jeg husker at jeg traff en vakker svart kvinne.
I sørstatene, jeg hadde noen show i Birmingham, Alabama.
Etter showet kom en kvinne opp til meg.
Hun fikk kontakt med meg med en gang.
Hun sa: "Trevor, baby.
Kan jeg bare si det nå?
Jeg har aldri møtt en fremmed som jeg har følt meg så knyttet til.
Når du snakker om Afrika, når du sier de tingene,
så tenker jeg: "Herregud, jeg skulle gjerne reist med deg.
Fortell meg om hjemlandet, jeg vil dra til et sted jeg kan kalle hjemme.
Jeg tilbake til stedet der folk ikke ser på meg som om jeg ikke hører hjemme.
Fortell meg om Afrika, kjære."
Og jeg forsto hva hun mente.
Jeg visste at folk ikke hadde det bra.
Og så spoler vi fremover til...
2016.
Jeg vil alltid huske da Donald Trump...
knappet inn,
hadde 50 prosent sjanse til å bli Amerikas president.
Og for første gang i livet,
kom det hvite amerikanere bort og sa:
"Nå, Trevor, fortell meg om Afrika. Hva skjer der?
God plan, eller hva?
Hva er det, moderlandet? Ja, jeg bør bli med deg.
Ali boma ye. Regn med meg, kompis."
Og det er ikke bare i Amerika.
Mange amerikanere ble satt ut av den retorikken,
men hvis du zoomer ut litt,
så ser du at nasjonalismen øker over hele verden.
I Østerrike, i Australia.
I England. Det var det Brexit handlet om.
De ville vi skulle tro at det handlet om økonomi.
Sannheten er at folk ville ha landet sitt tilbake.
Det hadde ikke gått fra dem.
Men de ville ha det tilbake.
Jeg så folk på nyhetene som snakket på BBC.
"Derfor stemmer jeg for Brexit.
Fordi dette jævla landet går under.
Dette landet. Vi vil ha Storbritannia tilbake.
Derfor stemte vi for Brexit, vil ha Storbritannia tilbake!"
Fra hvem?
Storbritannia er 95 prosent hvite. Hvem vil dere ha de igjen fra?
Folk sier de rareste ting, sprø ting.
"Disse jævla immigrantene kommer hit, de gjør bare faenskap, ikke sant?
Jeg hater de jævla immigrantene. De må hjem dit de kom fra."
- Men hvorfor hater du dem så veldig? - "Jeg skal si deg hvorfor.
Fordi de ikke prøver å bli briter. Derfor.
De prøver ikke engang.
De kommer med hele sin jævla kultur.
Tar med seg maten sin, snakker sine egne språk,
prøver å ta over hele jævla stedet."
Det høres britisk ut for meg.
Er det ett land...
en eneste nasjon i hele verden
som ikke får klage på innvandring,
så er det Storbritannia.
Hvis det er bare én konkret nasjon.
Dere forstår,
de skapte problemet de hanskes med i dag.
De dro ut og koloniserte verden.
En gang var halve kloden kontrollert av det britiske imperiet.
Skjønner dere hvor vilt det er?
De dro rundt og koloniserte fra land til land.
Folk brydde seg ikke om dem. Ingen prøvde å finne britene.
Britene var de som reiste rundt
og fortalte alle at de fantes, banket på dører.
"Hei, vi er britene. Følg oss."
Det var datidens Twitter.
Jeg sier ikke at britene er dårlige folk.
Jeg skjønner at koloniseringen var noe som var populært da.
Mange europeiske land deltok, men britene gjorde det best.
De var de beste. Ikke bare fordi de var slemme. Jeg tror...
jeg vil skylde på været. Det var det som skjedde, tror jeg.
Jeg tror de hadde dårlig vær, og dårlig vær gjør deg ond.
Ja, for hvis man tenker på det,
så ville ingen som kom fra et tropisk klima ta over verden.
Du hører aldri om karibiske erobrere.
Ja, det finnes ingen historier om det. Troy den grusomme fra Trinidad.
Du hører bare ikke om det.
Det er ikke behov for det. Når været er dårlig,
drar du et annet sted, og tar det fra noen.
Hvis du bor i paradis, trenger du ikke å reise.
Kan dere forestille dere det?
Bare noen tilfeldige pene typer som henger på stranden i Karibia,
en ser på den andre, og sier:
"Darius!"
"Hva, Troy?"
"Jeg sto og tenkte litt.
Følg med. Jeg tenkte, ikke sant?
Vi burde bygge noen båter,
seile rundt i verden og tvinge alle til å danse calypso."
Det hadde aldri skjedd.
Det hadde bare ikke skjedd.
Britene koloniserte med stil. De dro over hele verden.
Vi leser om det nå, det er greit for det står i historieboken.
De koloniserer. Når dere tenker på kolonisering,
det er det rareste du kan tenke på.
For å erobre er én ting. Dra til et annet land
og ta det som er deres.
Du vil ha mer, du tar landet, du tar ressursene,
du dreper folk.
Jeg forstår det.
Men kolonisering... Jeg er ikke enig, men jeg skjønner.
Men kolonisering er underlig for du drar dit, og du tar ikke bare over.
Du tvinger menneskene der til å bli som deg.
Et rart konsept når du tenker på hvor britene gjorde det.
De gjorde det i Afrika.
I Asia. Og tenk på India.
De kulturene kunne ikke ha vært mer ulike.
Og, ut av det blå, så bestemte britene seg for å komme.
Tenk dere hva inderne må ha følt den dagen.
Du passer dine egne saker. Går rundt på en åker.
Og plutselig kommer britene til hest.
"Hør, hør!
Ved Hennes majestet Dronningens ordre har vi kommet hit!
Du der! Hva heter dette landet?"
"Dette landet her?
Dette er India."
"Vel, min gode mann, jeg kommer for å si
at India nå er underlagt det britiske imperiet."
"Og jeg er glad for å kunne si deg
at India er akkurat der det var i går."
"Nei. Jeg ser at du ikke forstår hva jeg sier.
Jeg lar deg få vite at vi kommer for å kolonisere dere
etter ordre fra Dronningen."
"Hvem er Dronningen?"
"Dronningen.
Dronningen av England, hersker over Storbritannia.
Hun som er innsatt av Gud."
"Hvilken gud?"
"Gud. Den ene, sanne Gud."
"Det er mange guder, min venn. Hva heter deres gud?"
"Det er bare én Gud.
Og hans navn er Gud, og du skal også tilbe ham."
"Vil du at jeg skal tilbe en gud, uten at du vil si hva han heter?
Hva er det du snakker om? Det er mange guder.
Vi har Shiva, Lakshmi, Hare Krishna, det er mange guder!
Hva heter guden deres?"
"Han heter Gud!"
"Vet du ikke hva guden din heter?"
"Han heter bare Gud!"
"Er det som mamma eller pappa?
Du vil jeg skal tilbe guden din, men du vil ikke si hva han heter?
Hvordan skal jeg be til ham da? Hva skal jeg gjøre? Om morgenen,
da ber jeg: 'Kjære Gud, jeg håpet på, Gud, at du kan hjelpe meg...
Nei. Unnskyld, ikke du. En annen gud. Nei, annen gud. Nei.
Feil gud. Nei, Gud. Jeg prøvde å snakke... Nei.
Du har rett. Jeg skulle bedt om fornavnet. Nei, Gud.
Nei, en annen gud.
Nei, bak den guden. Nei, ikke deg i dag, Gud. Annen gud.
Ja. Han sa du ville vite hvem jeg snakket til...
Nei, annen gud. Den guden på... Nei. Den guden du...
Så lurer jeg på hvorfor jeg ikke blir bønnhørt."
"Hvordan våger du å snakke slik til meg? Vet du hvem jeg er?"
"Nei, for du presenterte deg ikke."
"Jeg har kommet hit som representant for Storbritannia."
"Og jeg har aldri hørt om Storbritannia.
Hvem ga dere det navnet?"
"Det gjorde vi."
"Dere kaller dere selv for store?
Er ikke det litt uvørent?
Burde dere ikke vente til andre forteller dere hvor store dere er?
Burde dere ikke bare reise rundt i verden og gjøre gode ting, gode ting.
Da sier de: 'Herregud, Britannia, så store dere er!'"
"Vel, Jeg er ikke enig. Vi gjorde det fordi vi instinktivt visste
at vi er Storbritannia!"
"Da så, velkommen til Storindia."
"Nei, det er ikke sånn det er! Hvordan våger du å snakke slik til meg!"
"Det er du som våger å snakke til meg, skjønner?
Jeg var her, passet egne saker i eget land.
Du kom hit, ridende på den magre kua di,
og sa til meg at ting ville bli annerledes.
Jeg vet ikke hvem du er.
Jeg vet bare at du er riv ruskende gal. Du føler deg nok ikke bra.
Ville ikke si noe, men det ser ut som du skal besvime.
Faktisk ser det ut som du døde sist uke.
Noe er veldig galt med huden din. Du ser ikke bra ut.
Kanskje vi skal spise curry og ta en prat."
"Hva snakker du om? Jeg er ganske normal!"
"Du ser ikke normal ut.
Jeg har aldri sett noen med en sånn farge på huden noen gang.
Du ser ut som du har lekt gjemsel med solen hele livet.
Jeg vet ikke hva som skjer, men folk burde ikke se sånn ut.
Jeg ser blodet i venene dine gjennom huden akkurat nå.
Vet du hvor ekkelt det er? Pumper og pumper.
Hvis jeg var legen din, jeg trenger ikke røntgen.
Jeg spør: 'Hva er problemet? Nyrene. Jeg vet det fordi du er gjennomsiktig.
Det er sånn jeg vet det.'"
"Fanden ta deg! Vi skal regjere dette landet, enten du vil eller ei!"
"Vi gjør ikke som dere sier. Du er gal."
- "Vi tar det!" - "Dere tar ikke..."
"Det er deres. Ta det. Det var ikke snilt. Ta det."
Og sånn tok britene over.
Det var sånn de tok India.
Og så, mange, mange år senere, dro britene,
etter at de hadde plyndret landet, dro de hjem igjen.
Da er det bare naturlig at de inderne,
som de hadde gjort til briter,
ville se...
det landet som de jo kom fra.
Jeg forstår ikke hvorfor britene klager,
og sier: "Hvorfor kommer de hit? Hvorfor i helvete kommer dere hit?"
"Fordi dere fortalte hvor stort det var, så vi kom for å se det selv."
"Nei. Dra tilbake dit dere kom fra!
Dere er ikke velkomne. Dere er ikke herfra."
"Men du sa at vi alle er en del av det britiske imperiet."
"'Del av' betyr 'underlagt oss'.
Vi er briter. Dere er imperiet." "Hva mener du?"
"Vi er britene og dere er imperiet."
"Greit, i så fall slår imperiet tilbake.
Jeg lager litt curry og sier hvor vi skal sette oss.
Kom igjen."
De kan ikke klage. Er det én nasjon som ikke kan klage...
Egentlig bør ingen av oss klage.
Når du tenker på det, når folk sier "innvandring"
så avhenger det av tidslinjen.
Du er en innvandrer.
Hva er tidsreferansen din? Alle er innvandrere fra et sted.
Når jeg ser at folk snakker om det i Amerika:
"De helvetes innvandrerne kommer hit. Kom dere vekk!"
Jeg lurer alltid på hva Amerikas urbefolkning tenker
når de hører på det som sies.
Skjønner dere?
Folk sier:
"De kommer ikke herfra! Det er ikke deres land!"
Og de sier: "Å, si mer om det."
"De må reise hjem, for de er ikke herfra!"
"Sier du det, ja?"
Alle er mer eller mindre innvandrere.
Når du reiser mye, ser du dette. Jeg sier det til folk.
Jeg sier: "Reis og se verden."
Hvis det er en ting du aldri kaster bort pengene på, så er det reising.
Reise verden rundt.
Se nye steder.
Se forskjellene.
Reising er uvitenhetens motgift, og det er så sant.
Det endrer tankesettet, perspektivet ditt, hva du tror.
Og noe av det beste du kan gjøre når du er på reise,
er å reise til et land der du ikke kan språket.
Det beste jeg vet er å reise til et sted der de ikke snakker engelsk,
bare for å påpeke hvor ubetydelig man er.
Du er ikke verdens navle.
En annen verden eksisterer under deg.
Jeg prøver mitt beste hele tiden.
Jeg drar til engelskspråklige land, men prøver
å dra til et land der de ikke snakker engelsk.
Jeg var i Skottland nylig. Ikke sant?
Og...
Og igjen...
Jeg hadde det veldig fint.
Et vakkert sted. En annen kultur.
Rikt på historie.
De har det buktende skotske høylandet.
De har vakre slott,
vedlikeholdte, hundrevis av år gamle.
I gatene spiller menn i kilt på sekkepiper.
Ingen svarte mennesker.
Ikke på en dårlig måte. Bare på en sånn-er-det-måte.
Jeg mener jeg bare at det ikke er svarte der.
Det er bra og dårlige måter...
Den gode måten er: "Å, det er ingen svarte her."
Men noen steder er det sånn: "Det er ingen svarte her."
Skjønner dere?
Det betyr at det har skjedd noe. Du føler det når du kommer dit.
Som i Australia, der er det ingen urbefolkning.
Når du kommer dit, tenker du: "Hei, Australia!
Vent, hvor er alle de svarte folka?"
Og de bare: "Jeg vet ikke. De dro."
Da skjønner du at noe gikk galt.
Skottland har ikke det.
Skottland har ikke svarte mennesker fordi de ligger lenger nord.
Lenger nord var det ikke svarte mennesker. Det er ikke mange svarte ting der.
Jo lenger nord du drar, jo hvitere blir alt.
Du har folk, jul, bjørnene. Alt er annerledes.
Hvis du sa til en skotte: "Unnskyld meg, sir. Er du rasist?"
Da ville han svare: "Jeg vet ikke.
Jeg har ikke prøvd."
Jeg hadde det så gøy i Skottland, da jeg var i Glasgow i en uke.
Kjørte rundt i en bil. Hver dag,
prøvde jeg å finne svarte folk. Det var en lek jeg lekte alene.
Hver dag satt jeg der: "Svart, svart...
Nei. Statue. Svart, svart...
Nei. Refleksjon. Svart, svart..."
Ingen svarte mennesker noe sted. Ingen.
Det er derfor jeg mener det er viktig å reise.
Jeg hadde aldri vært et sted det ikke var noen svarte før.
Det fikk meg til å innse at det hadde vært noe
jeg hadde tenkt på så lenge.
Og nå hadde jeg endelig svaret.
Og det spørsmålet...
handlet om James Bond.
Jeg er en stor fan av 007. License to kill.
Jeg har alltid elsket Bond. Begynte med Pierce Brosnan.
Jeg gikk tilbake og så Connery, Lazenby, alle,
helt til Daniel Craig. Og jeg elsker James Bond.
Da jeg fant ut at Daniel Craig ikke ville spille Bond mer,
ble jeg knust.
Helt til jeg hørte
at øverst på listen, som potensiell erstatter,
var en mann ved navn Idris Elba.
Da friket jeg ut.
Jeg... Hører dere damene. De er helt, ja, skjønner.
Og det er det James Bond trenger: En som er pikenes Jens og mannemann,
og Idris har det. Han er sterk, han er sjarmerende.
Han har det litt stille ved seg: "Ja, skjønner, Idris Elba. Ja.
Idris Elba, ja?" Du kan bare se ham spille den snedige spionen.
Og når det kom ut ble alle forventningsfulle,
helt til kommentardelen på Internett kom inn.
"Idris Elba, James Bond."
Og kommentarfeltet sa: "Faktisk...
så kan ikke Idris Elba spille James Bond."
Og vi: "Hvorfor?"
De sa: "Fordi..."
"På grunn av hodefasongen? Hva er det du mener?"
"Nei, fordi..."
- "Fordi hva da?" - "Fordi han er svart!
James Bond kan ikke spilles av en svart mann!"
Da de sa det, eksploderte Internett.
"Rasisme!"
Da det skjedde, hoppet jeg inn.
Visste ikke engang hva det gjaldt. Bare hoppet inn.
Sier du "rasisme" så iler jeg til. "Rasisme!
Dere forklarer senere. Rasisme!" Jeg var med: "Hva faen er det som skjer?"
"Idris Elba kan ikke være James Bond.
Idris Elba er svart, James Bond er hvit!"
Jeg sa: "James Bond er en fiktiv mann,
så han kan spilles av hvem som helst!"
De sa: "Egentlig er James Bond basert på en virkelig mann
som var hvit, og derfor må han spilles av en ekte, hvit mann.
Jeg sa: "Meningsløst. Tenk litt på det,
teknisk sett var Jesus en svart mann, men han spilles av en hvit mann.
Så, jeg skjønner ikke poenget deres,
det hindret meg aldri i å bli velsignet.
Jeg skjønner ikke hva dere snakker om."
De sa: "Du kan ikke det!" Og jeg sa: "Rasisme!"
"Du kan ikke det!" "Rasisme!"
Og så dro jeg til Skottland.
Jeg forsto at kanskje, bare kanskje,
har jeg ikke tenkt godt nok på argumentene.
For jeg elsker Idris Elba. Jeg vil at han skal spille Bond.
Men når jeg tenker på det, så foregår James Bond ofte på steder som i Skottland,
og Storbritannia og Europa.
For det er der de fleste superkjeltringene velger å bosette seg.
Trolig av skattemessige grunner.
Samme hva man mener om dette, så må du innrømme,
at det ville være spesielt vanskelig...
å være spion...
når du er den eneste...
svarte typen i byen.
Din eksistens utfordrer oppgaven du har.
Jeg sier ikke at det er umulig,
jeg sier bare at det ville ha vært tidenes tøffeste James Bond-film.
Kan dere se det for dere?
Idris Elba, James Bond, fester C4 og sprenger skurkenes tilfluktssted,
hopper på sykkelen, drar til torget i Edinburgh.
Skurkene er like bak ham. De gjør våpnene klare, begynner å skyte.
Jakten er i gang.
Idris Elba, James Bond, hopper av sykkelen,
løper inn på et fullt torg, skurkene er like bak.
Han klarer å riste dem av seg, smetter inn i et smug,
ut på den andre siden, finner et overfylt marked,
skjerf rundt hodet, falskt skjegg,
blir med en gruppe munker som går forbi.
Skurkene kommer rundt hjørnet.
"Der er han!"
James Bond rister dem av seg, kommer til et nytt område,
dukker opp på den andre siden, ser et transportsenter,
går på en buss, bussen kjører,
går på en trikk, den går andre veien.
Skurkene kommer rundt hjørnet.
"Der er han!"
Filmen blir ti minutter lang.
Den ender med at James Bond peser i et smug.
"Hvordan fant dere meg?"
Hvem vil ikke se så mange episke scener...
som det øyeblikket når James oppgir navnet sitt.
Dere vet den casino-scenen vi alltid venter på? Den med smokingen,
der han spiller baccarat med høy innsats.
Idris Elba går over til bartenderen nå
med den ikoniske bestillingen.
"Bartender,
jeg tar martinien ristet, ikke rørt.
Jeg heter..."
"James Bond. Jeg vet det."
"Beklager, kompis, har vi møttes?"
"Nei.
Jeg bare hørte at det var en spion i byen.
Tippet at det var deg."
"Hva avslørte meg? Er det klærne mine?"
"Å, det er liksom noe ved deg."
"Som hva da?"
"Du vet..."
Det blir vanskelig.
Det var veldig gøy i Skottland.
Jeg lærte noe nytt hver dag.
Jeg lærte noe som jeg vil dele med dere,
og jeg håper dere ikke lider samme skjebne som meg.
Reiser dere til Skottland,
og dere tilbys en drink,
så takk nei.
For skottene, i motsetning til oss...
Vi drikker for nytelsen.
Skottene drikker for å dø.
Jeg trodde skottene hadde aksent.
Jeg vet nå at det bare er århundrer med forsøk på å ikke kaste opp.
Sånn er det.
"Ok. Hva skal...
Dere har ikke drukket det, gutter..."
Jeg gjorde den feilen selv. Jeg hadde noen show i Edinburgh.
Og etter ett av showene...
Jeg gikk derfra, og min venn Mick ventet på meg bak scenen.
"Hvordan var showet?" "Veldig bra, Mick. Og ditt.
Han sier: "Ikke så verst.
Jeg og gutta skal på puben. Blir du med?"
Jeg sa: "Nei, jeg drikker jo ikke, Mick. Jeg tror bare jeg går hjem."
Han: "Det er ikke bare drikking. Vi skal bare være litt sammen.
Tar oss en bitteliten drink."
Og der tok han meg. Skottene er så gode til det.
Bare: "En bitteliten drink?"
Høres harmløst ut, ikke sant?
"Å, bare en bitteliten drink?"
Høres liten ut. "Bitteliten drink.
Bitteliten." Ingenting høres farlig ut sagt på den måten.
Ja, hva skjedde i Nagasaki? "Å, de slapp en bitteliten atombombe.
Høres ikke så ille ut. "En bitteliten drink."
Jeg sa: "Vi tar en bitteliten drink." Så jeg ble med ham.
Vi gikk ut og drakk.
Jeg husker ikke.
Jeg husker jeg våknet i sengen min dagen etter,
delvis påkledd, skjorten på gulvet.
Buksene på.
Venstre sko var på.
Høyre sko på puten ved siden av meg.
Og hodet mitt dunket og dunket.
Dere vet når dere kan høre at hjertet slår inne i hodet?
Jeg står opp, og føler meg helt forferdelig.
Når jeg reiser meg...
Når jeg reiser meg, føler jeg
at oppkastet er på vei opp. Jeg kjenner det.
Jeg kjenner at...
Det gjorde den tingen. Men jeg holdt meg. Jeg kontrollerte det.
Er det én ting dere må vite om meg, så er det at jeg ikke kaster opp.
Bare så dere vet det. Jeg kaster ikke opp. Jeg har kontroll.
Ser jeg folk som spyr, tenker jeg: "Du er svak.
Ta kontroll. Du er svak."
Dette er min kropp, mitt tempel. Jeg har kontroll.
Kroppen prøvde. Og jeg: "Nei! Nei!"
Kroppen sa: "Kom igjen, mann. Jeg må...
Nei! Pust!"
Fikset det.
Gikk på kjøkkenet, begynte å lage meg litt frokost.
Da jeg helte melken i frokostblandingen,
sa kroppen min: "Hei, du Trevor?"
Og jeg: "Hva er det, kompis?"
"Gjør det noe om jeg raper?"
"Selvfølgelig gjør ikke det noe. Du raper jo hele tiden."
"Ja, for jeg raper nå.
Bare en standard, dagligdags rap."
"Vet ikke hvorfor du advarer meg.
Du pleier ikke å gjøre det når du raper. Bare rap, du."
"Jeg ville at du skulle vite at det bare er en rap."
Og jeg sa: "Ok, sett i gang og rap."
"Ok, her kommer den." Og kroppen min...
Men da, lukket jeg munnen. Jeg fanget alt i munnen.
Å, ja. Bare døm meg!
Døm meg. Den eneste grunnen til at dere kjenner smaken, er at dere drikker.
Og dere dømmer meg. Vi har alle gjort det før.
Det er det beste man kan gjøre.
Hold det i munnen, så du kan ordne opp i det på do.
Holdt alt i munnen. Løp inn på do.
Jeg kastet opp, og det var det verste jeg har gjort.
Jeg drikker jo ikke engang.
Å spy har blitt nok en grunn til ikke å...
Og når du kaster opp...
Det verste er brekningene etterpå.
Når du er ferdig, alt er over, men likevel...
Det er da jeg forstår at vi mennesker ikke er like utviklet som vi liker å tro.
For kroppen og hjernen, i det øyeblikket er det ingenting igjen.
Det er tomt, og likevel... Det er ikke noe der.
Ingenting.
Og alle står sånn... Ikke noe elegant...
Ingen ser kule ut. Alle står sånn, du bare...
Alle i den samme stillingen. Ingen kaster opp på en kul måte.
Ingen gjør sånn...
Ingen. Alle sammen blir redusert...
til en klump av smerte.
Det er over. Det er ov...
Det er så vondt. Det er ingenting igjen.
Hvorfor innser du ikke det...
Vær så snill. Jeg dør her.
Jeg dør. Jeg vet ikke engang hva...
Og så kom det ut blod.
Ja, ikke bra.
Jeg fikk panikk. "Jeg har indre blødninger.
Jeg må på sykehus."
Ringte kompisen min, Mick. Jeg sa: "Mick, hvor er du?"
Han svarte: "Hjemme, Trevor."
"Du må hjelpe meg. Jeg drakk for mye i går kveld."
"Ja. Og så?"
"I morges kastet jeg opp mye." "Ja vel. Og?"
Jeg sa: "Og så kom det ut blod når jeg kastet opp."
"Ja, riktig. Og?"
"Og det var det, Mick. Det kom blod ut av munnen min."
"Det var synd, Trevor.
Hva skal du gjøre nå, da?"
"Jeg skal reise til sykehuset, Mick."
"Jeg tror nok ikke at det er nødvendig.
Var det mye blod?"
"Alt blod er mye blod. Hva mener du?"
"Jeg skjønner hva du sier, men var det mye,
eller bare bittelite grann blod?"
Mick kjørte meg ikke på sykehuset.
Han kom isteden med bananer og loff.
Han tvang meg til å spise det.
Den kvelden hadde jeg et nytt show.
Det var forferdelig, det ble dårlig. Og etterpå dro jeg fra stedet.
Og hvem står og venter på meg utenfor?
Min gode venn Mick.
Og han spør: "Hvordan var showet ditt, Trevor?"
"Det var forferdelig, Mick.
Det var ille. Jeg trodde jeg skulle dø."
Han sa: "Det var leit.
Vil du snakke om det over en øl?"
"Hva?" Han sa: "Vi tar en bitteliten drink."
"Ikke noe bitteliten noe som helst. Bitteliten finnes ikke mer."
"Hva er det du snakker om?"
"Mick, jeg trodde at jeg skulle dø. Jeg drikker ikke mer."
"Ikke vær sånn, da. Det er bare en dårlig dag."
"Ja, og jeg vil gjerne få flere dager, Mick.
Jeg blir ikke med deg."
"Trevor, ikke vær..."
"Ikke vær hvordan da?" Han sier: "Ikke vær ei fitte."
Og det var da jeg falt av.
Jeg forsto hva han prøvde å gjøre. Gutter gjør det hele tiden.
De ber deg om ikke å være ei fitte.
Ja. For det sier at du er svak.
Ja. Ikke vær helt vagina.
Vaginaen er så svak. Ja. Ikke vær ei fitte.
Gutter sier sånt, og så gjør du som de vil. "Ikke vær ei fitte.
Ja, ikke vær ei fitte, for fitter er svake."
Og likevel
er min personlige erfaring
at fitte er noe av det sterkeste
jeg har vært borti i hele mitt liv.
Ikke vær ei fitte?
Har dere vært borti ei fitte?
Vagina er en av de sterkeste...
Dere vet at fitter kan starte revolusjoner, og få slutt på kriger.
Dere vet at til og med fysisk,
så er vagina en av de sterkeste tingene som noen gang har eksistert.
Kan ikke ødelegges.
Mange menn i dette rommet har historier om hvordan de en gang overvant ei fitte.
La meg med en gang si, at det har de ikke gjort.
Eieren av fitta kan ha gitt deg inntrykk
av at du overvant fitta, men den lever i beste velgående, mine venner.
Når noen sier det,
da sier jeg: "Vet du hvor imponerende vagina er?
Forstår du hvor sterk den er?"
Det er en grunn til at menn vil undertrykke den.
Vagina er skremmende kraftig.
Dere vet at mennesker kommer ut av vagina.
Mennesker kommer ut,
og likevel fortsetter den å virke slik den er ment å virke.
Forstår dere hvor imponerende det er?
Jeg vet ikke om jeg er den eneste. New York, forstår dere?
Et menneske kommer ut...
av vagina.
Og likevel fortsetter den å virke,
og den virker etter at et menneske akkurat har kommet ut.
Sier dere at den er svak? Et menneske kom ut av vagina.
Bare du setter deg feil på penis, så brekker den. Du bare...
"Ikke vær en penis," det er det man burde si.
"Ikke vær ei fitte."
Jeg skulle ønske at jeg var det.
Mener du alvor nå?
"Ikke vær en penis," det burde man si.
Skottland lærte meg så mange ting.
Vakkert sted, vakre mennesker, rik kultur.
Det jeg likte best å gjøre da jeg var der, var å prøve å lære den skotske aksenten.
Jeg er elendig, men bryr meg ikke. Jeg har det gøy.
Jeg prøver å snakke til folk med deres egen aksent når jeg reiser,
og se om de kan ta meg på det. Det er en av favorittlekene mine.
Jeg kan gå inn i butikk i Edinburgh, og bare:
"God ettermiddag.
Jeg vil gjerne kjøpe et par sko."
Han kan si: "Hvor er du fra?"
"Jeg er fra Skottland."
"Aye, hvilken del?"
"Johannesburg."
Jeg elsker aksenter, ikke bare fordi de er morsomme,
og at de er morsomme å etterligne.
Jeg elsker aksenter fordi jeg alltid blir imponert
av hvor mye makt de har over oss, over tankene våre.
Når noen snakker til deg på en viss måte, forandres følelsene våre for den personen,
på godt og vondt.
Vi gjør det hele tiden.
Folk prater til deg, du ser dem i nytt lys.
Verdensledere prater på en viss måte,
du ser dem på et annet vis.
Barack Obama er en av de beste eksemplene på det.
Alt ved Barack. Barack Obama var, med god margin, den kuleste presidenten
som har eksistert.
Alt ved den mannen, ikke sant?
Selvtilliten, smilet, swaggen.
Når du ser Barack... Jeg så liksom på de små tingene,
som da han kom ut av Air Force One.
Han gjorde ikke som andre presidenter.
Vanligvis går presidentene litt sånn slurvete ut av flyet.
Veldig... Uten klasse eller stil. De bare kommer ut.
Men Barack...
Han gikk ikke bare ut, han steg ut.
Han steg ut som om han trådte ut av flyet
og inn i en musikkvideo.
Han gjorde den greia da han kom ut...
Og så gikk han ned trappen, på den eneste måten han kunne.
Slik han beveget seg ned, hver gang han landet
gikk han liksom rett til første vers. Rett til introen...
Girl
I wanna take you there
Give you my Obamacare
Herregud.
Barack Obama er bare for kul.
Han gikk og snakket som en gud.
Og dét var det mange ikke fikk med seg hos Barack Obama,
måten han snakket på.
Det ga ham det lille ekstra. Han har en særegen måte å snakke på,
en særegen stemme som beordrer deg til å lytte
og får deg til å føle noe spesielt for ham.
Det er aksenten, måten han snakker på.
Og jeg vet ikke hvor mange som ser dette,
men Nelson Mandela hadde det samme.
Ja.
Greia med stemmen til Barack Obama,
er at det er stemmen til den første svarte presidenten.
Det er mange som ikke har merket det
fordi han var den første, og siste første svarte presidenten
i USA.
Du kan jo ikke sammenligne. Jeg er så heldig å ha
bodd i land under to første svarte presidenter,
Nelson Mandela og Barack Obama. Så jeg vet hva jeg snakker om.
Begge har den tingen. Den er bare vanskelig å høre,
for Mandela var sørafrikaner, og han var eldre.
Men begge hadde den greia i stemmen. Da Nelson Mandela snakket,
ble det stille i rommet.
Du kunne føle energien.
"Jeg tror...
at alle mennesker, uavhengig av hudfarge,
skal ha like rettigheter, og at de aldri skal tas fra dem igjen.
Til dem som søker å undertrykke, vil jeg si: 'Aldri,
aldri mer.'"
Og folk gikk fra vettet.
Folk fikk gåsehud for han hadde den tingen.
Nelson Mandela var født til storhet, på grunn av den stemmen.
Han kunne ikke bli en vanlig mann med en sånn stemme.
Kan ikke gjøre vanlige ting med den stemmen.
Du er født til storhet. Du kan ikke gå rundt i gatene og si:
"Og en Kit Kat, er du snill."
Nei.
Den er så unik. Du kan ikke være dum. Du kan ikke ringe tulletelefoner.
"Hvem er dette?" -"Det vil jeg ikke si."
Det går bare ikke.
Jeg husker da Nelson Mandela fortsatt levde, og han fortalte vitser
på en pressekonferanse eller en tilstelning, og ingen lo.
Fordi ingen trodde en mann som hadde sittet i fengsel i 27 år
kunne spøke.
Og likevel gjorde han det. Han beholdt seg selv.
Men det var delvis på grunn av stemmen.
Han fortalte vitsen, og det hørtes bare for rart ut til at folk lo.
Alt han gjorde, var liksom: "Bank, bank."
Folk sa: "Slipp ham inn!"
"Nei.
Dere må si: 'Hvem der?'"
"Han har helt rett. Vi må spørre: 'Hvem der?
Hvem her? Hvem er vi?' Herregud!'"
Det var den stemmen, stemmen til den første svarte presidenten.
Og jeg glemmer aldri den dagen jeg så et bilde
fra det første møtet mellom Barack Obama og Nelson Mandela.
Det er et vakkert bilde, og det er av de to mennene i silhuett.
I Chicago. Nelson Mandela sitter i en stol.
Barack Obama lener seg over ham. Og dette var veldig lenge siden.
Det var før Barack Obama ble en pling på presidentradaren.
Han var juniorsenator. Ikke mange visste hvem han var.
Den gangen kjørte han i sin egen bil.
Ingen bilkortesje. Med assistent.
Den dagen hørte de at Nelson Mandela skulle møte folk i Chicago.
Barack Obama hadde alltid villet treffe ham.
Han skyndet seg dit. Han var den siste Mandela traff.
Den siste han traff den dagen.
Jeg har alltid sett for meg at Nelson Mandela satt i rommet,
og assistenten hans kom. Og hun sa:
"Mr. Mandela, jeg vet at vi sa vi var ferdige.
Men det er dessverre en person som vil treffe deg her, sir."
Han sier: "Å, Zelda. Jeg er så trøtt. Kan vi dra?"
"Nei, jeg vet at du vil dra nå, mr. Mandela.
Men det er en ung mann der som du virkelig burde møte.
Han heter Barack Hussein Obama."
"Barack Hussein Obama?
Er han amerikaner?"
"Ja, det er han."
"Han kommer til å slite.
Hvor er han?"
"Han er like utenfor døren her."
"Greit. Vis ham inn. Vis Barack inn."
"Ja, jeg er straks tilbake." Og så gikk hun til døren.
Hun sa: "Mr. Obama, mr. Mandela kan ta imot deg nå."
Og Barack gikk inn. Han var så spent på møtet med idolet sitt.
Nelson Mandela satt i stolen. Han så opp.
"Unge Barack. Hvordan går det?"
Og Barack sa: "Å, mann, Nelson Mandela,
den mest sinnssyke dagen i mitt liv! Jeg kan ikke tro det.
Kan ikke tro at jeg møter Nelson Mandela for første gang.
Jeg har ventet hele livet på dette. Jeg vil bare bli som deg.
Jeg har lest bøkene dine.
Jeg skal bli Amerikas første svarte president.
Jeg skal gjøre som deg. Vinne stemmene.
Jeg skal bli Amerikas første svarte president!"
Og Nelson Mandela: "Ikke med den stemmen.
Da skremmer du de hvite."
"Nelson Mandela, dette er en stor dag for meg.
Jeg skjønner ikke engang... Jeg vil at du skal fortelle meg hvordan jeg gjør det?
Hvordan gjør jeg som deg, og blir den første svarte presidenten?"
"Vi tar det første først.
Vi må forandre på stemmen din.
Du høres ikke ut som du vil nå særlig langt."
"Jeg skjønner ikke hva du mener."
"Du snakker for fort.
Ro deg ned.
Det er ingen som jager deg nå."
"Oi, det har jeg ikke tenkt på."
"Ro deg ned."
"Ok. Jeg snakker nok fort iblant.
- Jeg kan..." - "Saktere enn det."
"Jeg kan roe meg ned. Roe meg ned mye.
Er dette bra?"
"Det er bedre. Nå må du forsikre deg om
at du legger litt tyngde i stemmen din."
"Jeg skjønner ikke hvorfor."
"Tenk deg at jeg snakket slik.
Tror du folk ville stemt på meg da?
Nei. Jeg ville sittet i fengsel fortsatt.
Skru på bassen."
"Ok, jeg kan prøve å...
Jeg kan prøve å skru på bassen. Er det..."
"Lavere enn det."
"Jeg kan gå lavere enn det. Er det bra?"
"Lavere enn det."
"Lavere. Mye lavere.
Jeg kan holde den her."
"Det var bedre.
Nå til noe veldig viktig:
For å bli den første svarte presidenten, må tempoet ditt
være... mektig.
Hvert ord... må høres ut... som det siste
du noen gang vil si."
"Oi, det var mektig, mr. Mandela.
La meg prøve...
å snakke sånn.
Funker det?"
"Det er bra. Veldig bra."
"Jeg kan føle det."
"Ja. Nå, den siste magien.
For å bli første svarte president, må det rive litt."
"Nei. Det må rive mer."
"Sånn, ja. Du nærmer deg."
"Sånn ja. Jeg tror du har det.
Gjenta etter meg nå.
Amerika."
"Amerika."
"Nei. Det må rive. Få inn det igjen. Amerika."
- "Amerika." - "Amerika."
"Amerika."
- "Amerika." - "Ja, jeg føler det.
Si, 'Dette er mitt land.'"
- "Dette er mitt land." - "Ja!
- Dette er min drøm!" - "Dette er min drøm."
"Ja, jeg føler det."
Du kommer til å bli den første svarte presidenten."
"Jeg vet ikke. Tror du vi klarer det?"
- "Yes, we can." - "Yes, we can."
"Du har skjønt det.
Ta dem nå, nigga."
Jeg liker å tro at det var sånn det var.
Det er sprøtt og skremmende
når du tenker på at måten du snakker på
kan bestemme og endre din vei i livet.
Sånn er det fortsatt.
Derfor har halve verden innvandringsproblemer.
Ikke egentlig innvandringsproblemer. Det er redselen for noe annerledes.
Når folk ikke liker innvandrere,
mener de ikke innvandrere som likner dem.
De snakker om innvandrere som snakker og ser annerledes ut.
For aksenter kommer med en konnotasjon.
Du tror du vet om folk er smarte eller dumme grunnet aksenten.
Men aksenten er ikke et mål på intelligens.
De snakker bare ditt språk med reglene for sitt eget.
Aksent har konnotasjoner. Vi kan ikke benekte det.
Se på franskmenn. Alle synes at fransk er romantisk.
Hvorfor det? På grunn av aksenten.
De har noe.
"Jeg tenkte kanskje at vi kunne...
Hva heter det... etterpå, kanskje vi kunne prøve å..."
"Herregud, han er så sexy."
Aksenter er avgjørende for hvordan folk ser oss. Samme med russerne.
Russere, verdens mest fryktede.
Hvorfor? Fordi de snakker som de gjør.
Bryr meg ikke om hvem du er, men når en russer snakker,
er du ikke komfortabel.
Så snart de åpner munnen: "Ja. Skal drepe deg, knuse deg.
Jeg skal ødelegge familien din."
Selv når de sier pene ting, høres det skremmende og farlig ut.
"Ja, lubne kaniner og teddybjørner.
Ha en fin Valentinsdag."
Høres ut som en trussel.
Ikke kødd med russerne. Samme hvem eller hvor du er
så kødder du ikke med russerne på grunn av den aksenten.
Hele verden er redde for russerne.
De gjør en greie når de snakker. Skremmer folk langt inn i hjertet.
Og du ser det hver eneste dag.
Hva skjedde med de olympiske leker?
Vi fant ut at russerne hadde vært dopet de siste fire eller fem lekene.
Den olympiske komité nektet dem, selvsikkert nok.
Da de var i Zürich.
"Vi, her i Den olympiske komité
føler at russerne ikke lenger kan delta i De olympiske leker,
på grunn av dopingpraksisen deres.
Og de er herved ikke lenger velkomne til lekene i Rio,
og de er uønsket på ubestemt tid. Takk for at dere hørte på."
Og russerne sa: "Hva var det du sa?"
"Egentlig så er lekene for alle.
Dere kan komme når dere vil.
Jeg mener, hvem er vel jeg til å dømme, ja?
Dette er for oss alle. Greit. Vi ses i Rio.
Ok. Auf wiedersehen. Ha det."
Alle er redde for russerne.
Når det gjelder geopolitikk.
Se hva som hendte med Ukraina.
Russland tok en del av et annet land.
Annekterte Krim. Ingen provokasjon, ingen grunn.
Helt ut av det blå kom russerne: "Ja, jeg liker det."
Og hele verden, hva gjorde vi?
Du kødder ikke med russerne. Verdens mest fryktede folk.
Vet dere hvordan jeg vet det?
Fordi jeg har lært å bruke den russiske aksenten.
Jeg har lært hvordan jeg kan bruke den energien til noe bra.
Jeg vil dele det med dere.
Jeg er ikke spesielt komfortabel når jeg er alene i huset om kvelden.
Jeg prøver å si at jeg er mørkeredd.
Jeg vet at det er dumt å være redd for mørket, ikke sant?
Fordi det er jo ikke noe der, ni av ti ganger.
Men det som skjer, er at jeg sover.
Og midt på natten våkner jeg av at jeg må tisse.
Og samme når det skjer, så er det et dilemma for meg.
Skal jeg, når jeg går på do, skru på lyset, og bli helt våken?
Eller skal jeg la lyset være av og drite på meg?
Jeg vet aldri hva jeg skal velge.
Men det jeg har begynt å gjøre, er å la lysene være slukket.
Og når jeg går på do, snakker jeg med meg selv med russisk aksent.
Sprøtt, ja, men jeg føler meg trygg.
Jeg føler meg som den farligste som finnes om natten.
Klokken 3 om morgenen finner dere meg barføtt på do:
"Ja. Storegutt sa jeg skulle tisse.
Ikke noe problem her. Det er tid for potta."
Føler meg trygg, et monster under sengen
vil si: "Er det en russer?"
Det er noe med den russiske aksenten.
Damer, alle sammen må lære seg russisk aksent.
Jeg leser historier. Jeg snakker med damevennene mine,
familien min, og kvinner angripes stadig.
Kvinner lever sårbare liv.
Menn plystrer når de går gjennom gatene.
Folk klår på dem på kontoret.
De tror de har eierskap over kvinnens form.
Jeg vet at vi ikke kan løse det i morgen, men lærer dere russisk aksent,
vil halve problemet være løst.
Neste gang du er i en i en utrygg situasjon,
du er på bar, venter på drinken din.
Det kommer ekle typer og begynner å klå på deg bakfra.
"Hei, hvordan går det? Hei, vil du danse?"
"Nei, ellers takk. Jeg skal bare ha en drink. Ikke..."
"Kom igjen, dans litt da." "Nei takk. Jeg vil ikke danse."
Jeg venter på vennene mine."
"Kom igjen. Jeg vet du vil ha meg
Du vet at jeg vil ha deg Kom igjen!
Jeg vet du vil ha meg"
"Jeg vil ikke danse med deg. Vær så snill!"
"Hei, du trenger ikke være sånn ei hurpe!"
Når det skjer, damer, så ikke bli redde, ikke stress.
Bare ta frem russeren i deg, og legg det dødt.
Når han sier: "Ikke vær sånn ei hurpe!"
Så bare: "Vi du se ei hurpe?"
Ferdig.
Samle deg, og gå vekk.
Bruk det til alt, damer.
Alt. På jobben, i gatene. Hjemme.
Trenger ikke å være på liv og død, kan bare være en mild irritasjon.
Neste gang du ligger i sengen. Du prøver å sove,
men får det ikke til fordi det er en kåt hare bak deg
som jukker på ryggen din.
Dere vet hvilke netter jeg mener.
Alle i dette rommet vet hvilke netter jeg snakker om.
Damer, dere er dødstrøtte, dere vil bare sove.
Og han er der bak deg.
"Kjære.
Kjære.
Kjære."
"Hva?"
"Sover du?"
"Ja, jeg prøver. Hva vil du?"
"Jeg vil ha deg, kjære. Jeg har villet ha deg i hele kveld.
Å, jeg vil virkelig ha deg. Du er så fin.
Og den nattkjolen og de hårrullene. Jeg vil bare ha deg, nå."
Takk for at du synes at jeg er vakker
selv med hårruller i håret,
men vær så snill, kan vi snakke om det i morgen?
Jeg er så trøtt. Er ikke du trøtt, kjære?"
"Jeg er aldri for trøtt for deg, vennen. Jeg vil ha deg nå."
"Vær så snill, kjære. Vi tar det i morgen, jeg er så trøtt.
Jeg vil bare sove."
"Det er helt greit. Du kan sove.
Det gjør ikke noe."
"Nei, jeg skal ikke..."
Helt ærlig, damer, kan jeg bare si at menn er kryp.
Jeg vil unnskylde på vegne av alle menn, for vi er noen ekle kryp.
Hver eneste én av oss.
"Nei, da sover jeg ikke.
Hva feiler det deg? Hva snakker du om?"
"Er det feil at jeg vil ha deg?"
"Jeg er bare trøtt." "Da vi dro fra showet, sa du:
'Gøy, vi hadde det moro.'
Så, kjører vi hjem. 'Jeg gleder meg til vi er hjemme.'"
"Jeg vet at jeg sa det, og jeg gjorde det, jeg ville. Men så la jeg meg.
Jeg visste ikke hvor trøtt jeg var. Kjære deg. Jeg lover at jeg ikke er..."
"Du gjør alltid sånn. Hva skal jeg gjøre nå?
Se på meg. Vet du hvor ille det er å ha ballespreng?
Hva skal jeg gjøre med denne?"
Jeg elsker måten menn snakker om ereksjon på
som om det er noe de har kjøpt og ikke kan bytte.
Da sier han: "Hva skal jeg gjøre med denne?
Jeg har åpnet den. Jeg kan ikke bytte den. Hva skal jeg liksom gjøre med den?"
Når det skjer, slåss du ikke mot mannen,
du slåss mot kåtskapen hans.
Det blir en kamp som ødelegger uken din,
kanskje hele måneden. Ikke la det skje.
Ta fram russeren i deg og legg det dødt.
Med en gang han begynner med:
"Du avviser meg alltid. Jeg vil bare ha deg."
Bare si: "Ok, ok. Vis meg hva penis kan. Kom igjen.
Sett i gang, sussebass."
Ferdig.
Problemet er løst.
Til og med penis sier: "Vet du hva, du har rett.
Jeg sa det til ham, han hørte ikke etter. Jeg vet ikke hvordan vi kom hit.
For det som skjedde var at han ba meg. 'Kom igjen, det er fest.' Så kom jeg ut.
'Sover du?' 'Jeg våkner.'
'Du vet jeg ikke vekker deg.
Jeg er her hver natt. Har aldri vekket deg.
Jeg vet ikke hvorfor han våknet.
Jeg tar det rolig. Jeg hadde noe å gjøre. Gå og legg deg.
For jeg respekterer deg. Jeg har papirarbeid på kontoret.
Du vet hvor jeg er. Han skulle ikke gjort det.
Jeg vil unnskylde, for jeg synes ikke du skal være i en situasjon
der en mann presser deg."
Ferdig.
Legg det dødt, damer.
Dere trenger bare russisk aksent.
Verdens farligste aksent.
Og likevel...
Merkelig nok...
fant jeg at det russiske språket ikke skremmer meg i det hele tatt.
Merkelig oppdagelse.
Den russiske aksenten skremmer meg.
Det russiske språket gjør ikke det.
Fordi språket er noe noen andre snakker.
En aksent er måten jeg tolker hvordan de snakker mitt språk.
Det er noe helt annet.
Jeg gikk gjennom gatene.
En mann snakket i telefonen, en russer, han snakket med noen på engelsk.
Hørtes ut som han fikset en dophandel.
Så skiftet han til russisk. Og det skjedde noe rart i hjernen min.
Han sa: "Vlad. Karene må være der før klokken 3.
Si ifra når du har fått pakken.
Etterpå, jeg må si deg det... Nei, Vlad. Nei, hør her. Vlad.
Vlad, njet, Vlad."
Det var helt rart for hodet mitt.
I hodet mitt gikk han rett fra
internasjonal kriminell til innvandrer, på ett øyeblikk.
Jeg var ikke redd mer. Det var rart.
For meg var han bare en vanlig person, fordi russisk språk ikke skremmer meg.
Hvis noe, så høres russisk ut som en DJ som vrir på plateskiven.
Jeg hører bare det når jeg hører russisk, en DJ med en plateskive.
De vrir på engelsken, "Vlad, guttene må være der klokken 3.
Jeg må få vite når du har fått pakken.
Guttene må ringe meg etterpå.
Ikke tenk på det. Jeg sier ifra. Nei. Vlad. Hør her, Vlad.
Russisk. Jeg hører bare det.
Dere er fantastiske. Takk for at dere tok turen hit.
Jeg har hatt det så fint med dere.
Dere har oppfylt en av mine drømmer.
Takk til hver og én av dere, for at dere tok turen hit.
Takk. God natt.
PROGRAMMET BLE FILMET LIVE PÅ BEACON THEATRE
Tekst: Kari Bence